Токійська повість
Поїзд прибуває в Осаку о шостій.
Рівно? До того часу Кейзо повинен вже звільнитись.
Якщо отримав телеграму, він буде на станції.
- Ось вам їжа в дорогу, мамо. - Спасибі.
Я йду зараз.
Можеш не проводжати нас, якщо ти зайнята в школі.
Не хвилюйтеся, в мене ще є час.
- Впевнена? - Я побачу вас на станції.
- Я приготувала термос з чаєм, мамо. - Спасибі.
- Так, побачимось пізніше. - Побачимося.
Побачимось.
Бувайте.
Надувна подушка в тебе?
Хіба я не дав її тобі?
Тут немає.
- Я впевнений, що я віддав її тобі. - Справді?
Доброго ранку!
І вам.
- Їдете в Токіо сьогодні? - Так, ввечері поїзд.
- Зрозуміло... - Хочемо провідати всіх наших дітей.
Вони, певно, готуються до вашого візиту.
Чи не могла б ти приглянути за нашим будинком?
Звичайно. Насолоджуйтесь поїздкою.
Вам пощастило, у вас такі чудові дочки й сини.
Так, ми побачимо, як їх успіхи.
- І сьогодні такий гарний день для подорожі. - Нам дуже щастить.
- Ну, бажаю вам приємної мандрівки. - Дякую тобі.
- Я так і не можу знайти надувну подушку. - Шукай, вона повинна бути в тебе. Ще раз все перевір.
- О, ось вона. - В тебе?
Знайшлась.
Доктор Хіраяма. Педіатр.
Не створюй в кімнаті гармидер, Ісаму.
Я повернувся!
Ласкаво просимо!
Привіт. Мають приїхати дідусь та бабуся?
Вони вже от-от мають бути.
Мам!
- Чого тобі? - Чому ти прибрала мій стіл?
Для того, щоб підготувати кімнату для дідуся і бабусі.
Можна було і не пересувати мій стіл, знаєш?
Вони тут будуть спати, їм потрібне місце.
І де я тепер повинен готуватись до іспитів?
Ти можеш готуватись де завгодно.
Ма, але... де мені робити письмову домашку?
- Мам, де? - Не розмовляй зі мною в такому тоні.
- Насправді ти ніколи не робиш домашню. - Ні, роблю!
Ні, не робиш!
То мені більше взагалі не робити домашнє завдання, так?
- Добре, мене влаштовує, просто чудово: ніяких завдань, ніяких уроків! - Замовкни, Мінору, годі кривлятись!
Вони вже тут.
Рада бачити, любий.
Заходьте.
Ласкаво просимо, шановні. - Проходьте.
Проходьте.
Сюди, прошу.
Ти, мабуть, втомилася, мамо. Ти спала у поїзді?
Так, і дуже добре.
Підійди і сядь біля нас.
Ласкаво просимо.
Ми дуже раді вам. Пройшло багато часу з тих пір, як ми бачились востаннє.
Велике спасибі за те, що дозволили залишитися у вас. Сподіваюсь, ми не завадимо.
- Гостюйте скільки захочете. - Дякую.
Приємно бачити вас в гарному гуморі.
- Як ваша сестра Кіоко? - Добре, дякую.
- Наглядатиме за будинком? - Так.
Ой, зачекай, Фуміко.
Я принесла дещо.
Трішки рисових крекерів. Вони мені подобаються.
- Дякую. - І мати їх любить.
Як же їх подати?
Виклади в будь-яку посудину.
- Як ця ваза? - Чудово підійде.
Норіко теж зустрічала?
Ні, я казала їй, коли прибуває поїзд, але її чомусь не було.
- Цікаво, що сталося? - Сама впораєшся? Я відійду.
Мінору? Ісаму? Чим займаєтеся?
Ходімо зі мною.
Дідусь, бабуся...
Як ви обоє виросли!
- Мінору вже навчається в початковій школі. - О.
- А скільки тобі років, Ісаму? - Скільки тобі років?
Скажи?
Якщо бажаєте, приготую вам ванну.
- Не хочеш з дороги прийняти ванну, батьку? - Було б добре.
- І ти, мамо? - Так, і вдягну легке кімоно...
Дякую за турботу, Фуміко.
Піду у ванну.
Я візьму.
Йди за мною.
Кейзо зустрів вас у Осаці?
Так, я відправив йому телеграму, і він зустрів нас.
- Як він? - Добре.
Він передав вам дещо.
Добре, мамо, віддаси потім.
- Батьку, маєш рушник? - Так-так.
Не поспішайте.
- Чим ми будемо їх годувати? - Я не знаю...
- Гей, брате? - Що?
М'ясо нехай буде на вечерю, так? Сукіякі?
Ага, добре.
І, можливо, трохи сашимі?
Це вже занадто.
Достатньо і м'яса.
- Здрастуйте? - Ось і Норіко. Заходь!
- Ласкаво просимо. - Я спізнилась!
- Ти не була на Токійській станції? - Коли я прийшла туди, їх вже не було.
- Це тобі. - О, дякую.
- Проходь. - Ласкаво просимо.
- Вибачте, я спізнилась. - Вони піднялися нагору.
Гаразд, піду привітаюсь.
Рада бачити вас обох.
- Давно не бачились, Норіко. - Рада бачити вас.
Ти дуже зайнята?
Не дуже, але мусила завершити роботу, через це спізнилась.
Ой, ти могла і не поспішати сьогодні. Ми не на день приїхали, могли зустрітися завтра.
Працюєш в тій самій компанії?
- Мабуть це важко, жити без підтримки. - Зовсім ні.
- Ваша ванна готова, батьку! - Вже іду!
- Я допоможу вам, мамо. - Я справлюся.
Токіо для мене як мрія.
Я весь час думала, що Токіо так далеко.
...але тільки вчора ми були в Ономіті, а зараз ми з тобою.
Я рада, що дожила і бачу стільки змін.
Але ви обоє зовсім не змінилися.
Звичайно ж змінилися, ми стали парою літніх людей.
Мамо?
Що ви тут вдвох розмовляєте? Спускайтесь-но вниз.
Мамо, я впевнена, що ти стала вищою.
Як я можу вирости?
Але так і є. І ти погладшала.
Коли я була дитиною, вона здавалась такою великою...
...мені було соромно перед однокласниками.
- Якось під нею зламався шкільний стілець. - Не мели дурниць!
Мені просто попався зламаний стілець.
- Ти й досі віриш в це? - Звичайно!
Не зважай. Ходімо вниз.
- Я заберу це, сестро? - Так, бери.
- І це? - Нехай стоїть
Стало ніби прохолодніше.
- В Ономіті, певно, зараз задуха. - Мабуть, так.
Мамо, як О-Ко?
Вона ніби народилася під нещасливою зіркою.
Вона овдовіла, знову вийшла заміж минулої весни.
Новий чолоаік забрав її з дитиною до себе в Курасікі.
Але я чула, що вона нещасна жінка. Знову нещаслива.
Справді?
Як звали того хлопця з міськради?
Ой, ти про Міхасі? Він помер.
- Досить давно, чи не так? - Давненько.
Ти пам'ятаєш Хатторі?
Військового?
Пам'ятаю його.
- Тепер він живе в Токіо. - Невже?
- Думаю його навідати. - Де він живе?
Десь в районі Даїто. У мене є його адреса.
Ага...
Ти вже все прибрала? Дякую.
Норіко, ось подарунок від Кейзо.
Ой, дякую.
Дякую.
- Ой, вибач, бабусю... - Та нічого, Фуміко, нічого.
Ви завтра виходите в місто, так?
Неділя, я буду їх гідом.
- Гаразд. То що підемо, Норіко? - Підемо разом.
- Дякую. - Дякую.
- Дякую, що прийшли. - Дякую за вечерю, брате.
- Шкода, що вже так пізно. - Скоро побачимося, батьку.
- Спасибі. - Дякую.
Усе гаразд, Фуміко.
- Вибачайте, ми у вас засиділися. - Спасибі за вечерю.
Дякую, що прийшли.
Ти, мабуть, стомився, батьку.
Хочеш лягти, мамо?
Може, будемо вже спати?
- Тоді добраніч. - Доброї ночі.
- Добраніч. - Солодких снів.
- Спокійної ночі. - На добраніч.
Я принесу води.
- Ти стомився? - Та не дуже.
Я рада, що у них все добре.
Нарешті ми тут.
Яка це частина Токіо?
- Передмістя. - Гадаю, так.
І від центральної станції далеко.
Я думала, вони живуть ближче.
- Ніж зараз? - Так.
Коічі хотів переїхати ближче до центру.
Але це не так легко.
Салон краси Урари
Як довго твої мати і батько гостюватимуть в Токіо?
Чотири-п'ять днів. Дай-но мені.
- Може мені якось зв'язатись з ними і зустрітись? - Не турбуйся. Вони навідають нас.
Я мабуть повинен сходити з ними кудись.
Тобі не слід перейматися, турбуючись про них.
Як смачно.
Які їхні плани на сьогодні?
Не з'їдай всі боби.
Мій брат збирався провести для них екскурсію.
Тож я можу не хвилюватись через них.
Кійо, йди сюди, поїж.
Поводься чемно з дідусем та бабусею сьогодні.
- Добре? - Так.
Сідай.
- Скільки можна? - Ми вже майже готові.
Піднімись нагору і спитай, чи вони готові йти.
- Ви зібрались? - Так.
- Вибач, що змушуємо вас чекати. - Ходімо.
Вони спускаються.
Зайдете кудись поїсти?
В торговому центрі є ресторан.
- Дітям там сподобається. - Добре.
- Ісаму любить їх дитячі обіди. - От і добре.
Вибачте...
- Як він? - Стан не покращується.
- І апетит не з'явився? - Тільки воду просить холодну.
- Температура як? - Зараз 38,9.
Зрозуміло. Потрібно ще раз оглянути його.
Дякуємо вам, вибачте що турбую у неділю.
Інструменти стерилізовані? Я мушу йти до пацієнта.
Справді?
Батьку, боюся мені доведеться навідатися до пацієнта.
- Розумію. - Пробачте.
- Не зважай. - Не знаю, скільки часу це займе.
Нічого страшного.
- Побачимось пізніше. - Бувай.
- Ще не йдемо? - Поки що ні...
- Скоріш за все я повернуся пізно. - А як же твої батько і мати?
Може, мені піти з ними?
Ні. Не варто йти, кинувши домашні справи. Підемо наступної неділі
Добре. Приходь швидше.
- Куди тато пішов? - Оглянути пацієнта.
Я страшенно вибачаюсь.
Не хвилюйся. Зайнятий лікар, значить хороший лікар
Він дуже відданий.
Ми не йдемо, мам? Це нечесно!
Він не може відмовити в допомозі. Він потрібен пацієнту.
Несправедливо!
- Ви можете піти на наступних вихідних. - Несправедливо!
Поводься ввічливо, Мінору!
- Ви брехали! - Слідкуй за собою!
- Іди сюди. - Не хочу!
- Вони такі вередливі. - Це добре для хлопчиків бути шибениками.
Негайно перестань так поводитись.
Це нечесно!
Сходите іншим разом.
Отак завжди "іншим разом". І ніколи не йдемо!
Це нічого не змінить. Тато мусив піти.
- Як завжди! - Перестань вередувати.
- Це несправедливо! - Несправедливо!
- Що? Ти жахливо поводишся.
- Перестань, або я розповім твоєму батькові. - Іди і скажи!
- Запам'ятай свої слова! - Мені байдуже!
- В чому справа? - О, нічого...
Ходім, Ісаму, прогуляєшся з бабою.
- Ходи і ти теж, Мінору. - Мінору...
- Ну ж бо. - Було б гарно з бабусею, Ісаму.
Ходімо.
Справді не хочеш з нами, Мінору?
Нічого.
Мінору, іди з ними.
- Я не зобов'язаний! - Як хочеш.
Гарної прогулянки.
Це вам.
Дякую тобі.
- А що з Мінору? - Він просто дуже впертий.
Його батько теж був таким.
Коічі завжди йшов своїм шляхом.
Мені просто шкода, що він мав піти, коли ви тут.
О, нічого.
Підемо всі наступної неділі.
Дякую тобі.
Ми думали кілька днів погостювати тут, а потім ще відвідати Сіге.
Диви-но, он де вони.
Ким ти хочеш стати коли виростеш, Ісаму, дитино?
Хочеш бути лікарем, як твій татко?
Де ж я буду на той час?
З поверненням.
Привіт.
- Тобі телефонували. - Хто?
- Еномото, у справах. - Хороша новина.
- Де твої старі? - Вони нагорі.
В Асакусі я купив солодощі пригостити їх.
Скуштуй, смачно.
Це дороге. Вони не звикли до таких речей.
Смачне, еге ж?
Так, але це марне тринькання грошей.
Осембе було б досить. *пляцки з рису
Вчора таке їли.
Так, вони їм подобаються.
Слухай, зводи їх кудись завтра.
Завтра? Боюся, я не зможу.
- Мені потрібно ще зібрати деякі рахунки. - Ось як?
Будемо сподіватися, мій брат захоче їх забрати.
- Може, зводити їх в кіно? - І що далі?
- Це гарний спосіб провести вечір. - Так, а потім?
Відколи в Токіо, вони ще нічого не бачили.
Було б дуже прикро для них весь час просидіти у нас.
Я знаю, але хто має час гуляти з ними?
- Чим розважаєтесь? - О, ти вже повернувся.
- Візьміть. - О, дякую
- Знайшли собі якесь заняття? - Так, дрібниці.
- Де батько? - Розвішує сушитись одяг.
Зрозуміло. Може, сходимо в лазню?
Батьку? Тато!
Давайте сходимо до лазні.
З поверненням.
Ходімо в лазню.
- А коли будемо вертатись, купимо морозива. - О, було б добре.
Так, ходімо.
- Ми йдемо в лазню. - Добре.
- Побачимося. - Бувай.
До зустрічі.
Мамо, можеш взути мої старі гета. *сандалі
Справді? Спасибі.
Продовжуй.
Алло? Це Yoneyama & Co?
Можу я поговорити з Норіко Хіраяма? Зробіть ласку.
Га, Норіко? Це я.
Не варто.
Слухай, мені потрібна допомога.
Можеш звільнити завтрашній день?
Батько і мати ще ніде не були в Токіо.
От я і подумала, що було б добре, якби ти відвела їх кудись.
Я знаю. Я мала б краще піклуватись про них, але я так зайнята.
Я знаю, шкода.
Еге? Справді?
- Спасибі. - Зовсім ні.
Зачекай хвильку, я спитаю.
- Перепрошую, що так несподівано... - Що там?
- Можна завтра я не вийду? - Добре.
- Дякую вам. - А як справи з контрактом на алюміній?
Я закінчу його підготовку ще сьогодні.
Алло? Вибач, що змусила чекати.
Я заїду по них завтра вранці, о 9 годині.
Аж ніяк.
Передавай своїм батькам мої вітання.
До завтра, бувай.
Пані та панове, раді вітати вас в Токіо.
Давайте простежимо за славетною історією цього грандіозного міста.
Справа ви бачите Імператорський Палац, замок Тійода.
Побудований 500 років тому князем Докан Ота...
...він потопає в вічнозеленому спокої сосен, відгородившись ровом...
різко контрастує... з суєтою сучасного Токіо.
- Будинок Коічі он там. - Бачу...
- А будинок Сіге? - Її будинок десь отам, я думаю.
- А твій? - Мій будинок в цьому напрямку.
- Десь там. - Ясно.
Я сподіваюся, що ви зайдете до мене пізніше.
Хто там?
- Це лише я. - Щось ти рано сьогодні повернулась додому.
- Міко спить? - Вона тільки-но вгамувалась.
- Пробач, в тебе не знайдеться трохи саке? - Саке?
- Чоловікові батьки прийшли. - Подивлюсь. Десь було в мене.
- Ось, все що є. Досить? - Добре. Спасибі.
Звідки в тебе ця фотографія?
Це в Камакура. Друг знімав.
- Зрозуміло. - А коли?
- За рік до того, як призвали на строкову. - Справді?..
Виглядає просто як в житті.
Голову вбік трошки нахилив.
У нього була така звичка.
- Ще щось? - Можеш позичити посуд?
О, справді.
Ну, йди. Хоча... дати ще це? Смачне, перекусите.
Дякую тобі.
Вибач, що потурбувала.
Норіко, будь ласка, не переймайся так.
Все добре, це приємні клопоти.
Величезне спасибі тобі за сьогоднішній день.
Не варто дякувати. Ви обоє, певно, виснажені.
Ні, ми так багато всього побачили завдяки тобі.
Вибач, тобі довелося миритися з нами весь день.
Ну що ви.
- Ти, мабуть, зайнята і мала б бути на роботі. - Не хвилюйтесь.
Ми лише невелика компанія і, якщо потрібно і є можливість, я можу взяти вихідний.
Добре, тобі пощастило.
Зробіть ласку...
З радістю...
Хоч на голодний шлунок...
Гарна річ.
Вам так подобається саке, батьку?
О, ще й як, колись він не минав хильнути.
Якщо приспічить, а вдома нічого не знайде...
...міг завіятись і посеред ночі.
Кожного разу, коли народжувався син...
...я молилася, аби він не став тюхтієм.
А як Сої, пив?
- Так, полюбляв... - Он як?
Бувало, дорогою з роботи заходив кудись випити...
...і застрягав там, спізнюючись на останній поїзд. І друзі приносили...
- Справді? Навіть так? - То ти з ним натерпілася.
Так... Але тепер це дуже дорогі спогади.
Бідолашна.
Ви живете далеко, і в мене відчуття...
...ніби він досі живий.
Батько часто сварить мене, називає за це дурепою.
Він помер. Так сталось. Через 8 років після закінчення війни.
Я знаю, але все ж...
Він був такий свавільний хлопчисько.
Впевнений, він і тобі завдав чимало клопотів теж.
Не дуже...
Він ішов прямо до загибелі. Бідна Норіко.
Так?
- Вибачте, що змусив вас чекати. - Спасибі.
Хотілося б кращого, але...
- Це вам, мамо. - Спасибі.
- Порядкуйте. - Добре. Дякую.
- Щось вони довго. - Зараз повернуться.
Як довго вони планують лишатися в Токіо?
- Вони тобі нічого не казали? - Ні...
Слухай, брате...
...Я от подумала, тобі не буде шкода 3000 єн?
- На що? - Якщо даси,
то і я додам тисячі дві.
- Так, має вистачити. - Для чого?
Ми могли відправити їх на гарячі джерела.
І ти, і я дуже зайняті щоб бути пастухами при них.
І незручно весь час просити Норіко.
- Що скажеш? - Непогана ідея...
Я знаю приємний готель в Атамі, і дешевший за інші.
- От і добре. Давай відправимо їх туди. - Я впевнена, вони будуть раді.
Так і зробимо...
Я вже почав хвилюватися, стільки тринькаю на них. Але ще 3000 єн витримаю.
Звичайно, відіслати в Атамі вийде набагато вигідніше для нас.
Любий?
Чого тобі?
Ми плануємо старих відправити на Атамі спа.
Це чудова ідея!
Я б хотів показати місто, але такий зайнятий.
- То ти згоден? - Абсолютно. Слушна думка.
Значить вирішено.
- Ми нічого тут для них зробити не можемо. - Точно.
Атамі - це найкраще рішення.
Купатися в гарячих джерелах,
відпочивати... краще ніж швендяти по Токіо.
- Старі люди таке люблять, так? - Звичайно, ти правий.
Щось їх довго немає.
- Можливо, зайшли ще до Норіко. - Ага, можливо.
Я раніше ніколи так не байдикувала.
Їм довелось витрачатись через нас.
Тобі подобається?
Давай завтра рано встанемо і прогуляємося по пляжу.
Так і зробимо.
Тут мають бути гарні краєвиди.
- Мені покоївка казала. - Подивимось.
Море таке спокійне.
- Ваше замовлення. - Локшину принесли.
- Яка ставка? - В тебе є?
- Б'єш мене. - Непогано, непогано.
Твій хід. - Я заберу, беру.
- Тримайся! - Готовий?
- А таке б'єш? - Так, я б'ю.
Я пас.
Як тобі сподобається таке, бовдур?
Буде 1632.
Так він все з нас витрясе!
Щось дуже шумлять.
Вже ж ніч.
Веселого вечора!
Щось тут не так.
Тобі вдалося поспати цієї ночі?
Сподіваюсь, хоч ти виспалася.
Ні, я не змогла заснути.
Здається, ти навіть похрапувала.
Справді?
Тут добре тільки молоді.
Твоя правда.
Гей, як тобі ці молодята? Від них такий гамір!
Гадаєш, у них справді медовий місяць?
Він крутився тут зранку, а вона валялась в ліжку.
Телепень.
Чула, як він казав їй: "Ти вся моя! Вушка, носик, ротик тепер мої!"
Нічого в ній хорошого!
Як там Кіоко сама...
Можемо повернутись додому.
Ти вже скучив за домом?
По-моєму, це ти скучила.
Ми подивились Токіо, побували на Атамі.
- Хочеш повернутись додому? - Добре, давай повернемось додому.
У чому справа?
Я просто відчула ніби легке запаморочення. Вже минулось.
Погано виспались, все через це. Ходімо.
А якщо ми зберемо волосся ззаду? Вам пасуватиме.
Ви так вважаєте?
Підкреслимо вашу гарну шию.
Зачешемо волосся з лівого боку на правий і укладемо.
- Спробую так наступного разу. - Підкресліть вашу індивідуальність.
Кійо, дай мені інший журнал. І сірники.
- Раді бачити. - Ми повертаємося.
Що? Вже?
- Після обіду. - Чому б вам не залишитись надовше?
- Щось сталося? - Ну...
Ввечері.
- Хто це? - Просто далекі родичі з провінції.
Кійо, закінчи за мене.
Чого це ви? Могли б залишитись там надовше.
- Як Атамі? - О, нам сподобались гарячі ванни.
І з нашого вікна був чудовий вид.
Я там була. Ще як тільки готель збудували. Багато народу?
Так... забагато.
- А як з харчами? - Сашимі, смачний заварний крем...
У них свіжі морепродукти. Вони ж на самісінькому узбережжі.
А ще годували величезними омлетами.
Чого ж ви повернулись? Ми хотіли, щоб ви відпочили.
Хоча б два-три дні.
Ми вирішили, що вже час нам повертатись додому.
Так скоро? Ви не так часто буваєте в Токіо.
Тим не менш, краще ми поїдемо.
І Кіоко певно самотньо.
Мамо, не хвилюйтесь за неї. Вона вже не дитина.
Я планувала відвести вас якось в театр Кабукі.
Не хотілося б спричиняти клопотів і витрат.
Я просто хочу, щоб ви гарно провели час.
До речі, мої колеги завітають сьогодні ввечері.
О. Багато?
Так. Прийшла моя черга приймати.
Ми тільки додаємо клопотів.
Отож. Тому вас відправили на Атамі.
- Фарби приготувала. - Добре. Пробачте.
Що ж нам робити?
Я не знаю.
Ми не можемо піти до Коічі і знову їм набридати.
Ти правий. Ми можемо попроситись до Норіко заночувати?
В неї немає місця для нас обох. Іди сама.
А як же ти?
Я навідаюсь до Хатторі, якщо дозволять, залишусь у них.
Вибору немає, збирайся.
Отакої, ми ніби як безпритульні.
- Норіко вже має бути вдома. - Думаєш?
Ну, не поспішай.
До сім'ї Хатторі краще йти вже зараз.
Так, нам краще рушати.
Забувайло, як і я.
Яке величезне місто Токіо.
Ага.
Якщо б один з нас загубився, ми б ніколи не змогли знайти один одного знову.
Хатторі - Професійний переписувач.
Скільки часу минуло?
Певно рочків 17 - 18.
Невже?
Дякую, що надсилаєте вітальні картки на свята.
Навзаєм.
Мабуть, Ономіті дуже змінилося.
Нам пощастило, місто не розбомбили.
У вашому районі зовсім нічого не змінилось.
Правда? З любов'ю згадуємо нашу вулицю.
Чудові місця, храм Сенько...
Навесні, коли вишня відцвітає, морських лящів продають зовсім дешево...
Як переїхали в Токіо, нічого цього не стало.
Істинна правда.
Послухай, любий.
Хм, пізніше.
Хазяйка, скажете моїм друзям що я пішов грати пін-бол.
- Побачимось. - Спасибі.
Ми здали в оренду кімнату нагорі. Ночами він гуляє.
Майбутній юрист, але абсолютно не вчиться.
Ось як?
Він тільки грає. Мені шкода його батька.
Кажи, любий...
Що як нам вийти кудись, згадати старі часи?
Боюся, мені нічим тебе пригостити.
Пробачте, що я з пустими руками до вас.
- Пам'ятаєш нашого старого начальника поліції? - Нумата-сан?
- Він живе неподалік. - Тут? Як він?
Добре. Його син керує друкарнею.
- О, радий за нього. - Давай-но зайдемо по нього?
Було б чудово.
Певно, здивується.
- Ще по одній. - Мені досить.
Ну ж бо, як колись!
Я не пив багато років.
Пригадую, як ти набрався під час візиту губернатора.
В Такемура?
Ти був ніякий!
Пам'ятаєш юну гейшу, яка подавала нам?
- Умеко? - Вона тобі справді запала в душу.
Губернатор тоді за нею припадав, пам'ятаєш?
Та і ти теж.
Ех, молодість! Профітькав на випивку і дурниці.
Ну, не кажи так. Пити корисно для здоров'я.
Вам пощастило, ваші діти в порядку і влаштовані.
Я б так не сказав.
Я постійно думаю, що якби хоч один з моїх синів лишився живим.
Важко втратити обох.
Твій один теж загинув на війні?
Так, середній.
Через війну сьорбнули лиха.
Тяжко ховати дітей.
Однак жити з ними також нелегко.
Трагічна дилема.
Давайте хильнемо.
Змінимо тему.
- І підніме настрій! - Так!
Якби я мав вільну кімнату для вас, ми б могли пити до ранку.
Пані, нам іще саке!
Егей, хазяйка, принесіть нам саке...
Як би не було, а я дуже радий бачити тебе.
Я і не думав про таку зустріч в Токіо.
Локшина Окая.
Тепле саке.
Могла б і налити мені.
Ви вже достатньо п'яний.
Хіраяма, вона тобі нікого не нагадує? Придивись.
- Знову починається! - Ні?
Ну, підкажи?
- Здається... так. - Кого?
- Гейшу Умеко? - Ну ні! Та була пухкенька.
- Вона схожа на мою дружину. - Твоя правда.
Бачиш? Особливо...
Здається, вам час по домах. Щось ви загулялись.
- І вони обидві злючки! - Це вже занадто. Дурниці мелете.
Моя дружина теж так говорить.
Е, повернись і налий мені.
Долити?
Ні, дякую.
- Думаю, тобі пощастило найбільше.
Це чому?
Маєш хороших дітей, будь-хто б пишався.
І ви можете пишатися своїми.
Ні, мій син поганець.
Він підкаблучник, а до мене ставиться як до обузи.
Він ніхто і ніщо!
Але ти казав, що він керівник...
Керує нічим!
Він лише зам, велика гуля на рівному місці.
Мені соромно перед людьми за нього.
Він невдаха.
Я б це так не назвав.
Мій єдиний син, жалів, виріс без стрижня, зіпсував я його.
От ти виховав свого як треба.
Він має ступінь, має все!
Всі лікарі мають ступінь.
Чи не забагато ми очікуємо від наших дітей?
Їм не вистачає духу.
У них немає амбіцій.
Я казав це своєму синові.
Він відповів, що честолюбців занадто багато в Токіо...
...важко пробитись.
Що на це скажеш? Молодь нині безхребетна.
Де їх дух, рішучість, відвага?
Не таким я ростив його!
Але Нумата, не все так страшно...
Ти не згоден зі мною?
- Все влаштовує? - Ні, звісно, але...
Бачиш? Навіть ти незадоволений.
Від цього мені ще сумніше...
Досить, більше не буду пити.
Втім, Нумата, до приїзду в Токіо...
...я гадав, що в мого сина все краще.
Але виявляється, він практикує серед сусідів.
Тож я розумію, що ти відчуваєш.
Я незадоволений, як і ти.
Але ми не повинні вимагати занадто багато від наших дітей, Нумата.
Часи змінилися. Треба це враховувати.
- Так я думаю. - Так думаєш?
- Так. - Зрозуміло. Значить, і ти теж.
Мій син дуже змінився, але я вже нічого не можу з цим зробити.
І таки правда, дуже багато людей в Токіо.
Вважаєш?
Можливо, я повинен бути щасливим.
Може, ти і правий.
Такі часи, молоді люди вбивають батьків за просто так.
Принаймні, мій не зробив цього.
Слухайте, вже північ.
То й що?
Час розходитись по домах.
Ти все більше нагадуєш на мою дружину. Знаєш, ти мені подобаєшся.
Що ти йому скажеш?
Заспокойся.
Давайте нап'ємося сьогодні, га?
Чудова ніч, га?
Чудова.
Чудова ніч.
Дякую. Мені вже краще.
Сьогодні був довгий важкий день.
Ми повернулися з Атамі...
...до будинку Сіге...
...потім були в парку Уено.
Напевно втомилися.
Ну, не так щоб дуже.
А тепер-от набридаю тобі.
- Пробач мені. - Зовсім ні.
Насправді я дуже зраділа вашій появі. Я дуже вам рада.
Для всіх тепер я стала тягарем.
- Ти така добра до мене. Достатньо. - Справді?
Величезне спасибі.
Тобі вже треба лягати. Зранку на роботу.
Вам теж потрібно відпочити. Давайте вкладатись спати.
- Добре. Так і зробимо. - Будь ласка.
Велика втіха спати в постелі Соджі.
Норіко, шановна...
- Пробач мене за нетактовність... - В чому річ?
Ну, вже вісім років як мого сина немає...
...проте ти все ще тримаєш його фото на найвиднішому місці.
Мені шкода тебе.
Чому?
Тому що ти молода і...
Я вже немолода.
Ні, ще молода.
Я думаю, ти помиляєшся.
Я не раз про це казала батькові.
Якщо ти якось зустрінеш когось іншого...
...ти повинна почувати себе вільною від будь-яких старих зобов'язань.
Зрозумій.
Нам гірко, що ти сама.
Згода, якщо я зустріну хорошу людину...
Неодмінно зустрінеш.
Чому б ні?
Ви так вважаєте?
Ти мала більше горя, ніж радості від шлюбу з ним.
Знаю, ми повинні були зробити щось для тебе.
Будь ласка, мамо. Я щаслива тим що маю.
Але ти заслуговуєш кращого життя.
Можливо. Мене влаштовує моє життя.
Можливо, і влаштовує поки молода...
...але важко йти назустріч старості самому.
В мене ще повно сил, не хвилюйтеся.
Ти така гарна людина.
Давайте спати. На добраніч.
Спокійної ночі.
Добрий вечір!
Агов? Агов!
Пані Канеко?
Так? Хто там?
Хто це може бути?
- Хто там? - Поліція. Офіцер Такахасі.
О, іду...
Вибачте, що потривожив так пізно. Я тут привів ваших гуляк.
Вони абсолютно п'яні.
Що це, батьку!
- Мені дуже прикро. - На добраніч.
Хто це, тату?
Батьку, як це розуміти?
Тату!
Гей, що там?
- Поліцейський привів з татом ще одного. - Кого?
- Я його не знаю. - Не галасуй!
Що все це значить?
Тату!
- Тату! Що це? - Ну...
Безнадійний! Знову почав пиячити!
Агов? Агов?
Гей, ви! Хто ти, відповідай!
Батьку? Тато!
Ти безнадійний!
Що це з ним? Де він так напився?
Де? Звідки мені знати?
Він завжди пиячив.
Заявлявся додому п'янючий як ціп і чіплявся до матері.
Ми ненавиділи це.
Але коли народився Кіоко, пити перестав.
Він ніби переродився, я була у захваті.
І от знову.
І що, як нам бути?
Я не чекала його посеред ночі, та ще й з компанією!
- Не можна їх отак лишати. - А що я можу зробити.
Нехай Кійо спить внизу, а їх вкладемо нагорі.
Занадто вони п'яні, не піднімуться.
То що робити?
Який безлад!
Ти спатимеш нагорі. Я покладу їх тут.
Який клопіт!
Чому він не попередив, що повернеться?
Так пізно і такий п'яний!
Ненавиджу п'яниць.
А ще більше п'яниць-незнайомців.
О, не можу терпіти!
- Дякую, що дозволила мені залишитись. - Немає за що.
Вибачте, тут скрізь розгардіяш.
Треба поспішати на роботу? Не затримую?
Ні, я встигаю.
- Мамо? - Що?
Візьміть це.
- Навіщо? - Трішки грошей вам на витрати.
- Про що це ти? - Тут небагато.
Не треба робити це!
Будь ласка, мамо, візьміть!
- Я не можу. - Будь ласка.
- Я не можу їх взяти... - Будь ласка.
Це я мала б тобі якось віддячити.
Мамо, прийміть, будь ласка.
Прошу.
Наполягаєш?
Щиро дякую тобі за все, моя люба.
Будь ласка.
У тебе немає зайвих грошей, але ти все-таки ділишся зі мною.
Не знаю, що сказати...
...але величезне спасибі.
Дуже дякую.
Вже час іти, мамо.
Так...
Якщо ви знову приїдете в Токіо, мамо, прошу, завітайте до мене.
Але я сумніваюсь, чи я ще зможу колись...
Знаю, ти зайнята, але виберись якось в Ономіті.
Мені хотілося б, якби тільки воно було трохи ближче.
Так, неблизька дорога.
Мамо, це ви забули.
О, знову! Я стала такою забудькуватою останнім часом.
Що ж, ходімо.
Відправляється на Токайдо платформа 14
21:00 експрес на Хіросіму.
Багацько народу, так?
Сподіваюсь, всім вистачить місць.
Вранці будете в Наґоя чи Гіфу.
- Коли вони прибувають в Ономіті? - Мають бути завтра о 13:35.
Відправили телеграму Кіоко?
Так, я відправив.
Кейзо теж має зустріти вас у Осаці.
Мамо, сподіваюся, ви добре виспитеся у поїзді.
Вона може спати будь-де!
Навіть якщо не зможу, завтра вдень будемо вдома.
І тату, не пий багато.
Ну, вчора як виняток, за зустріч.
Голова ще болить?
Я в порядку.
Нехай це буде застереженням.
Гадаю урок піде на користь.
Ви були дуже добрі до нас, ви всі. Ми дуже задоволені такою подорожжю.
Хоч і дуже всі зайняті, приділяли нам час, дякую.
Тепер, коли ми побували у всіх вас, вам не потрібно приїжджати до нас...
...навіть якщо щось станеться з кимось із нас.
Не кажи так, мамо.
Не назавжди прощаємось.
Ми живемо так далеко. Ось що я хотіла сказати.
Увага. 21:00 відправлення, починається посадка...
- Доброго ранку. - Доброго ранку.
- Доброго. Перепрошую за вчорашнє.
- Батьки приїздили. - Так. Дрібниці.
Ми просто мали побачитись на пероні, але мамі в дорозі стало зле.
- І як вона? - Погано стало.
- Можливо через серце? - Гадаю, просто нудота.
Закачало.
Вийшла ціла драма.
Мені довелося позичати ковдри і двічі посилати по лікаря.
- А як вона зараз? - А до ранку все минулось.
Скільки їй років?
Дай-но згадаю...
Їй вже за 60.
Гадаю, 67 чи 68.
Вже старенька.
Бережи її.
"Шануй батьків своїх за життя".
Дуже правильно.
Ще кажуть: "Догодити батькам можна тільки на кладовищі".
В вагоні було дуже тісно, можливо, через це і стало погано.
Можливо, ти і правий.
- Зараз краще? - Тепер я в порядку.
Хотілося б вже ввечері вирушити додому.
Краще давай перебудемо тут цю ніч, а зранку їхати вільніше.
Кіоко, мабуть, хвилюється за нас.
Проте... через затримку в Осаці довше бачимось з Кейзо.
За останні десять днів нам вдалося побачити всіх наших дітей.
І як дорослішають наші онуки.
Багато бабусь і дідусів люблять онуків ще більше, ніж дітей.
Не думаєш?
А ти кого?
Мабуть, все ж дітей.
Мабуть, теж.
Але що мене дивує, як діти змінились.
Сіге була такою лагідною.
Так, була, а зараз хіба ні?
Коли дочка одружується, вона стає чужою.
Коічі теж змінився. Він був таким хорошим хлопчиськом.
Діти ніколи не живуть батьківськими очікуваннями.
Доводиться радіти, що вони не гірші за всіх.
Безумовно, вони кращі за більшість.
Нам пощастило.
Я теж так вважаю.
Ми мусимо відчувати себе щасливими.
Так, нам дуже пощастило.
Батьки вийшли в Осаці.
О, чого?
Мамі стало погано в поїзді.
Вони приїхали додому 10-го.
Зараз з нею все в порядку?
Думаю так. Дякують.
Можливо, це просто втома.
Така поїздка для неї не жарт.
- Вона задоволена? - Чому б їй бути незадоволеною?
Вона стільки всього побачила, та й ще й в Атамі побувала.
Еге ж.
Вона ще довго згадуватиме таку подорож до Токіо.
Агов?
Кажи...
Телеграму?
Ні. Звідки?
Ономіті.
Прийшла сьогодні, але це дивно.
Сказано, що мати в критичному стані.
Еге? Це точно.
Правда, дивно.
Я тільки-но одержав листа від батька.
Пише, що вони зійшли в Осаці, тому що маму нудило.
Вони приїхали в Ономіті додому десятого.
Саме так.
Телеграма!
Не клади слухавку.
Дякую.
- З Ономіті. - Читай.
"Мати в критичному стані - Кіоко"
Агов? Слухаю?
Телеграму принесли.
Отже, ти теж отримав?
Так, я приїду до вас.
- До зустрічі. - Я чекаю.
Яка несподіванка.
Думаєш, справді так серйозно?
Подзвонити Норіко?
Так, будь ласка.
Так? Торгова Компанія Йо-то-не-яма.
Будь ласка, зачекайте.
Пані Міраяма, телефонують!
Мені?
Здрастуйте.
О, привіт.
З мамою?
Ось як?
Дякую.
Що це може означати?
Я б зрозуміла, якби з батьком щось сталось.
Але мама отримала стільки життєвої сили.
Думаєш, щось серйозне?
Немає сенсу гадати. Написано "критичний стан".
Значить, нам доведеться їхати туди.
Я відчула щось нехороше на вокзалі,
коли вона сказала: "Якщо щось станеться..."
Мабуть, вона мала погане передчуття вже тоді.
- У всякому разі, ми повинні їхати до неї. - Думаю, так, якщо вона важко хвора.
Якщо їдемо, то треба квапитись. Щоб встигнути на експрес.
До відїзду мені потрібно завершити деякі справи.
Та й у мене є.
Дуже невчасно все це.
Проходьте.
Гей, принеси краватку.
Краватку.
Давай виїдемо нічним.
Якщо мусимо їхати, то нехай так. Побачимось.
Брате?
Ще щось?
Як щодо одягу? Брати жалобний?
Можливо, згодиться.
Добре, візьмемо.
І будемо сподіватися, що він нам не згодиться.
- Добре. - Побачимось на Токіо центральна.
Тату, я піду зустріну їх.
Зроби послугу.
Скоро повернуся.
Ну, що ти?
Тобі жарко?
Діти їдуть з Токіо побачити тебе.
Кіоко побігла зустрічати їх.
Вони будуть тут, будуть з тобою.
Тобі стане краще. Стане.
Знаю. Стане. Ти будеш...
Артеріальний тиск падає, вона в комі.
Зрозуміло.
Так, реакції слабкі.
- Все одно дякую. - Я ще зайду.
Дякую, що зайшли.
Будьте здорові.
Мені цікаво, де це Кейзо. Щось він довго добирається.
- Він відповів на телеграму? - Ні, ні слова.
З Осаки ближче, ніж нам.
Батьку, вийдемо на хвилинку.
Ти теж.
Слухай, тату, мені не подобається її стан.
Бачу...
Що ти маєш на увазі?
Я маю на увазі, що це небезпечно.
Той факт, що вона ще в комі - поганий показник.
Розумію...
Невже ця подорож в Токіо так виснажила її і призвела до такого?
Я так не думаю. Вона була такою бадьорою в Токіо. Хіба ні?
- Можливо, це тільки одна з причин. - То що ж іще?
Можливо, сил вистачить до ранку.
Цього ранку?
Напевно, це станеться на світанку.
Тобто... Вона не буде жити.
Мамі вже 68, так?
То... вона не хоче жити.
Судячи з усього, так.
Ось як...
То отак настає кінець?
Це все.
Кейзо може і не встигнути.
Життя надто коротке, так?
Вона була такою життєлюбною.
В неї було передчуття, що це станеться.
Можливо.
Все ж, я рада що вона приїздила до Токіо.
Ми побачили її живою.
І ми змогли багато про що поговорити.
Норіко, ти не прихопила одяг для жалоби?
- Ні. - А треба було взяти щось.
А ти щось маєш, Кіоко?
Ні, не маю.
Вам обом доведеться позичити
в когось хоч щось.
Як мінімум мати тихо померла і зовсім не страждала.
Мабуть, це Кейзо.
Як вона?
То... я спізнився.
Я боявся цього.
Добридень.
На жаль, я був за містом у справах.
Перепрошую за затримку.
- Телеграму принесли, коли мене не було. - Невже?
Жахливо...
Коли це сталося?
Вранці... о 3:15
Ясно...
Якби я встиг на поїзд о 20:40 на Кагошіму, то був би вчасно.
Кейзо, подивися на неї. Подивись, яка вона умиротворена.
Прости мене за затримку.
Де батько?
А й справді.
Тато...
- Кейзо приїхав. - Приїхав?
Була така гарна зоря.
Цей день буде ще спекотніший.
Що з тобою?
Не можу чути ці звуки.
Важко?
Від них відчуття, ніби мама зникає.
Я був не дуже гарний син.
Час вносити куріння.
Я не можу втратити її зараз.
"Неможливо догодити батькам, коли вони на тому світі".
Тату, пам'ятаєш як ми дивились феєрверк з цієї кімнати?
Що, справді?
На свято в місті.
- Пам'ятаєш, Кейзо? - Ні, не пригадую.
Ти так чекав тоді вечора, але заснув, поклавши голову на мамині коліна.
Так, коли сідало сонце.
Я не пам'ятаю.
Тату, яку посаду ти тоді займав?
Я керував міським управлінням освіти, якщо не помиляюсь.
Було таке. Багато часу з тієї пори пройшло.
Якось ми всі їздили в Омісіму під час весняних канікул.
О, це я пам'ятаю.
- Маму закачало. - Так, і я пригадую.
Вона завжди так любила життя.
Скільки їй було тоді? Сорок?..
Сорок два або сорок три.
Тобі доведеться тепер добре піклуватись про себе, батьку...
...щоб насолодитись довгим життям.
Дякую.
Ще краплю?
Сестро, ще?
Може, це прозвучить бездушно...
...але, як на мене, краще б першим помер батько.
Якщо Кіоко вийде заміж, він залишиться зовсім сам.
Мабуть.
Ми ж не зможемо ходити за ним в Токіо як мама.
Кіоко, а є ще той мамин літній сірий пояс?
- Так. - Я візьму його, на згадку.
- Ти не проти, брате? - Чому б і ні?
А ще...
...та й саме полотняне літнє кімоно її.
- Теж є. - І його хочу.
Знайдеш його? Будь ласка, для мене.
От і все тепер.
Дякую усім, що приїхали з такої далечини, відклавши свої важливі справи.
Дякую вам.
Їй було б приємно, що Коічі так піклувався.
Насправді я нічого не зробив.
Згадалось, коли ми були в Атамі...
...в неї було запаморочення.
- О. - Я не звернув на це увагу тоді.
Справді? Чому ж ти нам нічого не сказав, тату?
Треба було хоч Коічі повідомити.
Тепер і я думаю, що треба було.
Навряд чи це б щось змінило.
У мами була зайва вага, хвороба вразила раптово.
Зрозуміло...
Це як уві сні.
- Коли їдеш, брате? - Я не можу довго залишатися.
Я теж. Можемо виїхати вечірнім експресом?
- А ти, Кейзо? - Я можу побути ще.
- То їдемо вечірнім? - Ага.
Норіко, трохи побудеш з батьком чи не хочеш?
- Так. - Ні, в тебе робота. Я впораюсь.
Якщо так, то і я поїду... Мені треба готувати доповідь.
А ще хочу сходити на бейсбол.
Що ж, дякую, що заїхав, хоч і такий зайнятий.
Ти залишишся сам тепер, татку.
Я буду звикати до цього.
Кіоко, підкинь-но мені ще рису.
Кейзо, візьмеш нам квитки?
Добре. І мені рису.
От якби поїзд був порожній.
Батьку, ти не дуже пияч.
Зі мною все буде гаразд.
Отже, ви всі їдете?
- Ось твій обід. - Велике спасибі.
Дякую, що дозволили мені залишитись.
Приїжджай до мене на літніх канікулах.
- Ти вже їдеш додому? - Так, мушу.
О.
- Шкода, не зможу провести. - Нічого.
Обов'язково приїжджай в Токіо.
Я дуже рада, що ти затрималася.
Думаю, мої брати і сестра мали б залишитися трохи довше.
Але ж вони дуже зайняті.
Вони просто егоїсти.
Нахапали речей і зразу просто змились.
Як могли, допомогли. Час повертатись до роботи.
У тебе теж є робота.
- Вони думають тільки про себе. - Послухай, Кіоко...
Просити на пам'ять про маму одразу після смерті!
Бідна мама, мені її так шкода.
Навіть чужі люди були б більш тактовними.
Все ж вислухай, Кіоко, у твоєму віці я теж би так судила.
Але, коли діти дорослішають, вони віддаляються від батьків.
У віці Сіге жінка, крім батьків...
...має власне життя.
Вона така не зі зла, я впевнена.
Вона будує своє життя.
Це дивно...
Але я ніколи не стану такою.
Інакше навіщо сім'я взагалі?
Твоя правда.
Але з часом всі діти стають такими.
І ти теж станеш?
Можливо і я, мимоволі.
Невже життя таке жахливе?
Так, нічого, крім розчарування.
- Ну, мені час іти. - Тоді до зустрічі.
Батьку, я іду.
- Бережи себе. - Дякую. Ти теж.
Приїжджай у гості влітку.
Що ж, бувай.
- До зустрічі. - Скоро побачимося.
- До побачення. - Бувай.
Кіоко пішла?
Батьку, я вирушу денним поїздом.
Так? Ти повертаєшся додому?
Спасибі за все.
Припиніть, я нічого не зробила.
- Ти дуже допомогла. - Аж ніяк.
Дружина розповідала мені, якою ти була до неї доброю...
...коли вона зупинялася у тебе в Токіо.
Зовсім ні. Мені нічого було їй запропонувати.
Вона була дуже вдячна тобі.
Говорила мені, що той вечір з тобою був для неї найщасливішим у Токіо.
- Я теж хочу тобі подякувати. - Немає за що дякувати.
Вона так хвилювалася через твоє майбутнє.
Тобі не слід так далі жити.
Не переймайся через мене.
Якщо зустрінеш хорошу людину, виходь заміж.
Просто забудь Соджі.
Мені боляче дивитися на тебе.
Нічого страшного.
Вона казала, що ніколи не зустрічала кращої жінки, ніж ти.
Я певна, вона мене переоцінювала.
Аж ніяк.
Можливо, я не така вже й добра, як вона думала.
Мене бентежить те, що ви так про мене думаєте.
Ну, не варто.
Насправді я можу бути досить егоїстичною.
Вам може здатися, що я весь час думаю про вашого сина, але це не так.
Тобі треба просто його забути.
Бувають дні, коли я взагалі про нього не думаю.
Іноді я відчуваю, що вічно так тривати не може.
Часто я не можу заснути уночі, думаю, що зі мною буде, якщо я лишуся сама.
Дні минають, і нічого не відбувається, а я почуваюся такою самотньою.
Здається, в глибині душі я чогось чекаю.
- Я просто егоїстка. - Та ні.
Так.
Але я не могла сказати це матері.
Вона б зрозуміла.
Ти справді добра жінка. Чесна жінка.
Аж ніяк.
Це був її годинник.
Він старомодний...
...але вона носила його, відколи була твого віку.
Будь ласка, візьми як сувенір.
- Але я... - Прошу, візьми.
Я впевнений, вона була б дуже щаслива, якби ти його носила.
Будь ласка, візьми.
Дякую.
Якщо я кажу, що бажаю тобі щастя,
то я говорю це щиро, повір.
Дивно...
У нас є свої діти...
...та все ж ти зробила для нас найбільше, хоч навіть не кровна родичка.
Дякую.
Тобі, мабуть, самотньо, коли нікого не лишилося.
Це сталося так несподівано, авжеж?
Ну, вона була впертою жінкою...
...але якби я знав, що так буде...
...я був би до неї добрішим, поки вона була жива.
Коли живеш сам, дні видаються такими довгими.
Саме так.
Тобі буде самотньо.
Кінець
переклад Сяника
Більше на http://cinemasterpiece.wordpress.com/